Історія  сСуховоля

Село Суховоля (Бродівського району Львівської області) -- центр Суховільської сільської   ради ,до складу  якої входять   ще  села  Салашка  і Бучина.

Суховоля розташована в південно-східній  частині Бродівського району, межує з  околицями  с. Бучина,  Гаї, Гаї-Дітковецькі, Салашка, Черниця. До нього  належать присілки Соснина, Залісся.

Село розташоване  на берегах річки Суховілки, обабіч  дороги   Червоноград – Броди – Тернопіль, на відстані 10 км. від районного центру   м. Броди.

Площа Суховолі  - 4, 602 км2., населення – 1264 чоловіки (на 1 січня 2007р.)

Перша згадка про село Суховоля відноситься до  1598 року. За легендою, першими поселенцями були кріпаки, які втікали в ліси від своїх панів. Вони дали назву поселенню Суховоля, тому що річка, яка текла через цю територію, пересихала. В цих людей була воля, але не було води. Тому поселення назвали Суха Воля. Пізніше його було змінено на Суховоля. Завдяки своєму розташуванню, на межі Малого Полісся та Подільської височини  тут проходила одна з важливих міжетнічних контактних зон. Досліджувальний район  став своєрідною  зоною стику носіїв різних археологічних  культур, територією, де під впливом взаємоконтактів різноетнічної  людності  формувалися  характерні риси матеріальної  та духовної культури місцевого населення. Археологічні роботи проводилися і в нашому селі. В географічному відношенні – це  територія  верхів`я р.Суховілки. В процесі досліджень  було виявлено  декілька поселень висоцької культури, розкопано  ряд житлових та господарських об’єктів цього періоду, зібрано велику колекцію кераміки, знарядь праці тощо. Також було відкрито  старожитності інших періодів, зокрема поселення вельбарської і черняхівської культур(перша половина Iтис. н. е.), луки –райковецької  культури (VIII- Xст. н. е.) та Київської Русі (XI – XIII ст. н. е.).

Поселення  Висоцької культури було знайдено на північно – східному боці невеликого пагорба – лівого берега р. Суховілки. Однак з огляду на невеликі розміри пам’ятки, а також  тонкий культурний шар,  припускається, що це був невеликий хутірець. Найпоширенішим типом житла була напівземлянка з вогнищами на самій долівці  та однією або кількома  господарськими ямами, таке поселення  було знайдено в урочищі Лисі ями. Господарські ями були  невеликих розмірів(1,7х 1,5м.) або круглої форми діаметром 2м.,також  ями   могли знаходитися безпосередньо біля житла. До іншого типу господарських споруд відносили  наземні будівлі типу комор та загонів худоби, таке поселення було розташоване на правому  березі  річки Суховілки.

Для характеристики матеріальної культури Висоцьких племен Вороняцького  горбогір’я важливою є кераміка. Вона  більшості виготовлена  ліпним способом із глини з домішками  шамоту, піску, іноді жорстви. Це різної величини горщики, корчаги та миски  великих розмірів. Найбільшу кількість  кераміки було виявлено у   Лисих ямах. Проте столова кераміка  не багаточисленна. Важливе значення для характеристики матеріальної культури  Висоцького населення Вороняцького горбогір’я мають знаряддя праці. Поширеними знахідками поселень Висоцької культури є вироби з кістки. Оригінальною  знахідкою Висоцької культури є  знахідка фрагмента скляної намистини, що є досить рідкісною знахідкою. Таким чином територія Вороняцького кряжу  являється  важливим джерелом наукової інформації.

Раніше територія села була лісистою, про що свідчать назви Березина, Соснина , Бучина, Лісок та інші.  На так званій «березині» господарі  мали великі сади, що приносили великі прибутки. Село Суховоля не тільки було  чудове своїм положенням,  але були там й свідомі і мудрі люди, зразково   організовані й до того ж  цікаві до навколишніх подій.

На початку XX століття в селі була  збудована нова дерев’яна церква, яка знаходиться  на горі  біля кладовища. В 1944 році церква згоріла від попадання авіабомби. Після першої світової війни за панської Польщі багато  поляків поселилися в Суховолі  й околицях, особливо на Заліссі. В кінці 20-х на початку 30-х років був побудований польський костел. Руїни якого збереглися  по сьогоднішній день  і знаходяться на Паньківчанах.

З 20 років по вересень 1939р. в селі був великий фільварок, яким володіли поміщики Бараз і Погорілець. Багато сімей селян працювали на поміщиків. Кращі землі і ліс були їхньою власністю.

В серпні, коли в Суховолю у 1920 році  вступили війська Першої кінної армії, в селі було організовано ревком для поділу землі, проте землю вже встигли поділити у зв’язку з приходом   білополяків. За Польщі в с. Суховоля була п’ятирічна школа, яка містилася в двох   приміщеннях, також у селі була своя  цегельня і молочарня.

В селі була одна хата – читальня, яка належала полякам. До села приїжджали приватні лікарі з Бродів, візити яких дорого коштували хворому. Дуже часто помирали діти.

Після воз’єднання західно-українських земель з радянською Україною у 1939 р. всіх поляків було виселено з Суховолі і її околиць до Польщі. В цей час в селі було організовано народну міліцію для охорони майна і громадського порядку. Пізніше була створена Суховільська сільська рада, головою якої став Гуляйгродський В.О. Виконком сільської ради був підпорядкований власному комітету. В  березні 1941р.  в Суховолі було організовано перше колективне господарство, до якого залучили 150 сімей.

В 1940р. було відкрито семирічну школу. В школі працювало 8 учителів, яких  направили з східних областей.

Великий вплив на Суховолю мала Друга світова війна і повоєнні роки. 27 червня 1941р. в село вступили німецькі війська. В перші дні їх перебування в Каськових ровах і за Запустом ( лісом) розстріляли декілька сімей євреїв, але навіть у ті трагічні часи в селі не припинялося культурне життя, діяли драматичні гуртки, ставили вистави, концерти. Проте в січні 1944р. заарештували найбільших активістів села, членів «Просвіти» Павлишина І., Булишина І., Купчинського І., Пасічника П., і назад вони не повернулися.

Під час фашистської окупації на каторжні роботи в Німеччину було вивезено 20 жителів села. В 1944 році в районі села Суховоля тривали великі бої.23 березня 1944 р. в село вступили  радянські війська. Найзапекліші бої велися на околиці Суховолі біля Мазайки і Лисих ям. Вони тривали до середини липня. 211 чоловік  були мобілізовані в Радянську армію. Вони визволяли Прибалтику, Прусію, Польщу, Чехословаччину. Багато з них не повернулися до рідної домівки, 42 сім’ям прийшли похоронки з війни.

Більше ніж 40 суховільців у 1940-50-х роках брали участь у підпільній та партизанській боротьбі проти радянського  режиму. Серед них були і офіцери  Української Повстанської Армії (зокрема, Федір  Юрчук –«Горліс»), а Стефанія Гутник-«Береза» до 1946 р. була  станичним керівником  жіночої мережі ОУН. Близько 30 чоловік загинуло. Серед них Юрчук Ф., Гуляйгродська О., сестри Онищук (Олена, Стефанія, Ганна), Гутник П., брати Павло і Степан Клим і інші. В післявоєнні роки багато учасників національно-визвольних змагань було заарештовано, а їхні сім’ї вивезено в Сибір, Казахстан. Серед них: Сахнюк О., Молінська Г., Романич Г.

Після війни відновилися заняття в школі, директором став   Курдидик В.В.. У 1946р. в село приїхала група випускників Уманського учительського інституту. Вчителька історії Супрун М.Н., російської мови Чемерис Л. Г., Ніколаєнко Н.І., вчителька початкових класів, Квач О. Н.

Важким було життя в післявоєнні роки. Село було понівечене бомбами і снарядами, траншеями і окопами. Більше 30 будинків спалено і зруйновано від вибухів. У 1949р.  відновлено колгосп. У селян  забрали майже весь сільськогосподарський реманент. На хуторі Соснина було організовано тракторну бригаду МТС, в бригаді було 2 трактори КДП і ДТ45, два комбайни, сівалки. В 1948р.  створено перший ФАП, який розміщувався в селянській хаті, а з 1960р. медпункт вже знаходився в окремому  будинку. В 1953 році  відкрили середню школу.

Протягом останніх 10 років в школі  добудувано спортивний зал, один з найбільших у районі, розміром 30 – 12 м.. У школі обладнано комп’ютерний клас, де учні займаються на 13 комп’ютерах. Також була побудована парафіянами нова Церква святого Миколая.

Сьогодні, на початку  XXI ст., найбільше суховільців та вихідців з села Суховоля  мають прізвища Гуляйгродські (мабуть шляхетське прізвище, що походить від назви  частини  села – Гулярода  -- Гуляйгорода ), Круки, Семчуки, Паньковецькі , Молінські , Степанюки , Клими.

Мемуарна література подає такі прізвища суховільців першої половини  XX ст. : Адамусі, Баб’яки, Гудими, Гутняки, Купчинські,  Круки, Козодої ,  Лисаки, Молінські , Нечуйвітри,  Онищуки,  Острі, Паньковецькі, Сірі, Притули, Хородовські , Хомичі , Тимусі,  Яськевичі.

Підготували:  Романич М.В.--  вчитель історії,

Молінський Б.Є.--  вчитель географії.

Рідний  край! Це єдине місце на землі, що береже в собі любов і ніжність материнського тепла. Рідне село…Хто б не був зачарований його мальовничими краєвидами, безмежними полями, пахощами трав, піснями солов’їв. Для більшості людей їхнє село це незабутні враження дитинства і юності рідна хата, дерево коло неї, теплі і лагідні мамині руки, шкільні друзі, перше кохання. Нехай було важко, нехай були поразки і розчарування, але яке все дороге і близьке кожному з нас.

У кожної людини є часточка від рідного села, від рідної землі наших батьків і дідів. Забути цю часточку, затоптати десь у непроглядну глибінь – це не тільки забути свою батьківщину, а забути все те з чого ти сам створений. Забути звичаї свого села, забути його людей, означає відрубати шматок живої плоті від самого себе, скалічити свою душу.

Забути рідну землю – позбутися коріння, що зв’язує людину з минулим. Вона втрачає свою особистість, вмирає в живому тілі. Рідний край. Попри всі випробування і перешкоди – це єдиний куточок землі, в який хочеться повернутися. Побачити його поля, сади, сповнені квіткових пахощів, ліси наповнені живою силою і просто злитися з ним в єдине ціле, бо твій край-твоя душа.

Село Суховоля розташоване в південно-східній частині Бродівського району. Суховоля межує з околицями с. Бучино, Гаї, Гаї-Дітковецькі, Салашка, Черниця. До нього належать присілки Соснина, Залісся.

Село Суховоля розташоване на берегах річки Суховілки, обабіч дороги, що веде на Червоноград-Броди-Тернопіль, на відстані 10км. від районного центру м. Броди гостинцем і 8 кілометрів польовою дорогою через Гаї – Сторобрідські.

Перша згадка про село Суховолю відноситься до 1598 року. За легендою першими поселенцями були кріпаки, які втікали в ліси від своїх панів. Вони і дали назву поселеню Суховоля, тому що річка , яка текла через цю територію

Пересихала. В цих людей була воля але не було води. Тому поселення назвали Суха Воля, пізніше  його було змінено на Суховолю. За іншою легендою  назву село  отримало  від річки Суховілки, але ці  легенди тісно переплітаються між собою.

Село знаходиться на стику Подільської височини і Малого Полісся. В загальному  поверхня горбиста, на південному-заході розташовані Вороняки – невисокі  гори, на сході – відроги Кременецького кряжу, які мають свої назви:  Макітра, Буван, Горда, Цимбали, на півночі розташована Бродівська низовина, що є частиною Малого Полісся. В околицях села поширені яри і балки. Вороняцьке горбогір’я  Волино- Подільського пограниччя відноситься до територій , які в ті чи інші мірі впливали  на характер  взаємозв’язків давнього населення. Завдяки своєму  розташуванню на межі Малого Полісся  та Подільської височини тут проходила одна з важливих  міжетнічних  контактних зон. Досліджувальний район став своєрідною зоною  стику носіїв  різних археологічних культур, територією де під впливом взаємо контактів різноетнічної  людності  формувалися характерні  риси  матеріальної  та духовної культури місцевого населення. Археологічні роботи проводилися і в нашому селі. В географічному відношення – це  територія верхів’я р. Суховілки. В процесі  досліджень було виявлено декілька поселень висоцької

культури, розкопано ряд житлових та  господарських  об’єктів цього періоду, зібрано велику колекцію кераміки, знарядь праці тощо. Також було  відкрито старожитності інших  періодів, зокрема  поселення вельбарської і черняхівської культур(перша пол.I тис. н.е.), луки-райковецької  культури(VIII-X ст. н. е.) та київської Русі(XI-XIII ст. н. е.)

Поселення Висоцької культури було знайдено на північно – східному  боці невеликого пагорба - лівого берега  р. Суховілки. Однак з огляду на невеликі розміри пам’ятки , а також тонкий культурний        знаходиться на Паньківчанах. Земля  в селі належала панам Баразу і Погорільцю.

Після воз’єднання західно – українських  земель з радянською Україною у 1939 р. всіх поляків було виселено з  Суховолі  і її околиць до Польщі. В цей час в селі було організовано народну міліцію для охорони майна і громадського порядку. Пізніше була створена Суховільська сільська рада, головою якої став  Гуляйгродський  В.О.  Виконком сільської ради був підпорядкований  волосному комітету. В 1941 р. в березні в Суховолі було організовано перше колективне господарство, до якого вступили 150 сімей.

В 1940р. було відкрито семирічну школу. В школі працювали 8 учителів, які були направлені з східних областей.

Великий вплив на Суховолю мала друга світова війна і  повоєнні роки 27 червня 1941р. в село вступили німецькі війська. В перші дні їх перебування , в каськових  ровах  і за запустом вони розстріляли декілька сімей євреїв, але навіть у ті трагічні часи в селі не припинялося культурне життя, діяли драматичні гуртки, ставили вистави, концерти. Проте в січні в 1944р. численно   заарештували найбільших активістів села, членів «Просвіти» Павлишина І., Булишина І., Купчинського І., Пасічника  П., і назад вони не повернулися. Багато жителів було вивезено на роботу  в Німеччину.

В 1944р. в районі села Суховоля тривали великі бої. 23 березня 1994р. в село вступили радянські війська, найзапекліші бої велися на околиці Суховолі  біля Мазайки, які тривали  до середини липня.

Багато суховільців воювали за волю України в УПА. Близько 30 чоловік загинуло, 211 були  мобілізовані серед них Юрчук Ф.,  Гуляйгродська  О., сестри  Онищук(Олена, Стефанія, Ганна), Гутник П., брати Павло  і  Степан Клим і інші. В післявоєнні роки багато учасників національно-визвольних загань було заарештовано, а їх сім’ї вивезено в Сибір, Казахстан. Серед них: Сахнюк О., Молінська Г., Романич  Г.

Важке було життя в Суховолі  в післявоєнні  роки. Село було понівечене бомбами і снарядами, траншеями і окопами. Більше 30 будинків було спалено і зруйновано від вибухів. В 1949р. було відновлено колгосп.  В селян було забрано  майже весь сільськогосподарський  реманент. В 1948р. було створено перший  ФАП, який розміщувався в селянські хаті, а з  1960р. медпункт вже  знаходився в окремому будинку. В 1953р. було відкрито середню школу. В 1920р. в селі було побудовано новий будинок культури. Зараз в Суховолі поживає близько  півтори  тисячі чоловік. В  селі працюють будинок « Просвіта», школа,  медична амбулаторія, цегельний завод.

Природна рослинність околиць с. Суховоля збереглася дуже мало, здебільшого на горбах і в заплаві р. Суховілки. Рослинність зазнала помітного впливу людини. Найпоширеніша лісова рослинність. Біля Суховолі  збереглося  декілька лісових масивів Запуст,  Забуда , Черницький ліс. Раніше ліси тут були більш поширені. Про це  навіть свідчать  назви  Соснина, Бучина, Березина.  Найбільш  поширені  дубові, дубово – букові і ялинові ліси. Крім дубів, буків і ялини в нас ростуть граби, сосни, берези, вільхи і інші. В лісах багато кущів(ліщина, малина, горобина, шипшина та інші), грибів(білі гриби, маслюки, опеньки, лисички, сироїжки і інші) серед  траволистих   ландшафтів  панівне місце  належить лукам. В Суховолі  поширені заплавні луки в долині річки Суховілки. Луки представлені злаковими  рослинами(костриця,  стоколос, тимофіївка, тонконіг, конюшина, подорожник та інші).

Тваринний світ різноманітний. З птахів поширені дятел, дрізд, мишкар, лелеки. Біля осель гніздяться ворони, сороки, граки, сови, зозулі, ластівки, горобці, синиці, жайворонки. Серед ссавців найбільш поширені  землерийки, кроти, білки, зайці. Серед інших ссавців є лисиці, козулі, дикі свині , вовки. Повсюди є миші, полівки, щурі. Серед земноводних і плазунів поширені ропухи, різні види жаб,  трапляється  ящірка прудка.

Рідне село… Хто б не був зачарований його мальовничими краєвидами, безмежними полями, пахощами трав, піснями солов’їв. Забути цю красу  - втратити свою  особистість, умертвити душу в живому тілі. Тож пам’ятаймо рідну землю!

Бережімо у серцях колиску нашого дитинства!!!

У нашому селі є такі назви полів: Шнурки, які розташовані біля Забуди. Назви їх походять від цього, що ці поля були вузькими і люди на них випасали корови на шнурках. Довга тягнеться від Запусту до Каськових ровів і назва їх пішла, що вони були дуже довгими. Поля Дуб’янки знаходяться на північній стороні села і її назва пішла через те, що більше сто років тому там був дубовий ліс. Назва полів Додатки походить від того, що селянам до їхніх полів додавали ці поля.

Поля Загуменки їх називають люди так, тому що колись ставили там стодоли, які називали Гумнами і від цього пішла назва - Загуменки.

На північно – східній частині села на початку ХХ ст. був великий сосновий ліс, але під час Першої світової війни він був вирізаний солдатами російської армії для укріплення. Тільки назва хутору Соснина залишилась від цього лісу, хоч і сам хутір припинив свої існування. Зараз там ніхто вже не проживає.

Інша назва Запустів ліс утворився ще в сиву давнину. Колись там була велика березина. Але рік за роком люди почали садити малий лісок. Біля 1820 року лісами села почали засаджувати новими і новими деревами. А назва походить від того, що колись там на окраїні села жив дід Забудник. Тому цей ліс назвали Забудників або  Запуст. Колись на території сучасної Суховолі був не великий ставок. Щороку в ньому жінки мочили коноплі і лен для тканин. Але були такі часи, коли люди відводили воду в інше русло, а цей мул використовували як добриво для ґрунтів. На цьому місці утворилася заглибина, яку  знову заповнювали водою, тому що там було джерело. Зараз цей ставок на окраїні села називають Мазазайка.

На наші території є багато таких місць з назвами про яких ми не здогадувались. Ці місця утворилися під час водної ерозії це наприклад можуть бути рови долини. Всі ці місця мають свої назви. Під цими загадковими назвами ми можемо назвати такі місця: Каськові рови, Лисі ями, Задня долина. Колись поблизу цих ровів жила жінка яка називалася Кася. А ось Лисі ями теж назвали, але від імені тварин. Цю територію назвали тому, що на цій місцевості водилось і було багато лисів.

Дещо інше сказати про Задню долину. Це велика територія на якій колись і зараз люди випасають худобу, коні. Ця долина знаходиться по обидві сторони річки Суховілки.

Не забулася і досі назва Дебра. Вона утворилася внаслідок водної ерозії. Також в нашому селі збереглися назви – Москалева гора, Шамрова, які походять від прізвищ людей які проживали на цих висотах.

Із корисних копалин на території, що прилягає до села є будівельні матеріали. Вони представлені будівельними пісками, цегельними шинами і будівельним каменем ( опокою).

Клімат нашої місцевості, відповідно до її географічного положення, помірний, перехідний від морського до континентального. На потязі року переважає помірне морське повітря з Атлантики, яке приносить взимку відлиги, хмарність і снігопади, а влітку приносить прохолодну погоду і рясні дощі.

Середня річна температура на території нашої місцевості 6.80і 70.середні липневі температури 200, а середні січневі – 4.50.

Через територію села Суховоля протікає річка Суховілка, яка відноситься до басейну Чорного моря і є правою притокою річки Стир. Суховілка бере початок на схід від Суховолі біля с. Микити і протікає через все село з сходу на захід. Річка має невелику довжину всього 32 км. і площу басейну 82 км2. річка належить до рівнинного типу, живлення її змішане: дощове, снігове і підземними водами. На Суховілці  спостерігаються два періоди підняття рівня води: велика весняна повінь у результаті сніготанення і літніх паводків викликаних сильними зливами.

Ґрунтовий покрив різноманітний, що пов’язане з умовами рельєфу і зволоженням. Найбільш поширеними ґрунтами є дерново -  підзолисті. В більшості ґрунтів висока кислотність, а тому потребують вапнування. В заплаві річки Суховілки поширені дерново - підзолисті і лучно-болотні гр

В селі була одна хата –читальня, яка належала полякам. До села приїжджали приватні лікарі з Бродів, візити яких дорого коштували хворому. Дуже часто помирали діти.

Під час фашистської окупації на каторжні роботи в Німеччину було вивезено 20 жителів села. А бої за селом проходили до 20 липня.

З нашого села було призвано багато чоловіків в армію. Вони визволяли Прибалтику, Прусію, Польщу, Чехословаччину. Багато з них не повернулися до рідної домівки, 32 сім’ям прийшли похоронки з війни.

Після визволення села відновилися заняття в школі, директором став Курдидик В.В.. в 1946 році в село приїхала група випускників Уманського учительського інституту. Вчителька історії Супрун М.Н., російської мови Чемерис Л.Г., Ніколаєнко Н.І. вчителька початкових класів, Квач О.Н.

В жовтні 1953 році в нашому селі було відкрито нову середню школу.

Складні умови розвитку культури були  в нашому селі. Поляки забороняли ставити п’єси українських класиків, концерти. Потрібно було дозволу старости, але незважаючи на утиски в нашому селі діяв драматичний гурток, хоровий. В кінці 50 років в селі  діяв дуже гарний духовий оркестр, який славився на весь район. В 70 роках при будинку культури був створений хор – керівник Капуста П.М. де його учасники дарували людям мистецтво хорового співу.

50 роках в селі було створено колгосп, де люди мусіли здавати коней, посівний матеріал, реманент. На хуторі Соснина було організовано тракторну бригаду Підкамінської  МТС. В бригаді було 2 трактори КДП, і ДТ45, два комбайни, сівалки. В 1956 р колгосп очолив Мамалигін, 1958 Зінченко І.К., 1959 Костюков І.Д. в 1963 Деркач О.Г., який багато зробив для нашого села. Побудував будинок культури, цегельний завод, дорогу з твердим покритям. В 1971р відбулося об’єднання колгоспів і його очолив Щербина В.В..На даний час ТзОВ «Прогрес» очолює Пастущак І.К.